![Постингът е бил сред най-популярни в категория в Blog.bg Постингът е бил сред най-популярни в категория в Blog.bg](https://blog.bg/images/page/icon_post_populyaren.gif)
![Постингът е бил сред най-популярни в Blog.bg Постингът е бил сред най-популярни в Blog.bg](https://blog.bg/images/page/icon_post_top5.gif)
![image](/photos/97909/124/artwork-fantasy-art-wallpaper-preview.jpg)
Стоеше изправена на каменист, обрасъл с лишеи хълм. Пред нея се разкриваше тиха и спокойна Драконовата долина. Гледаше как птиците кръжат бавно на ята. Явно хищникът спеше. Беше горещ следобед и слънцето препичаше. А тя трябваше да го убие. За това й бяха платили. Останалата част от жълтиците щеше да получи, след като си свърши работата. Усмихна се презрително. Хората бяха наивни, а кралете най-много. Всички си мислеха, че е жестока, но не знаеха истината. Тя обичаше драконите. Бяха магични създания като нея и не заслужаваха смърт. Убеждаваше ги да си сменят леговището и да отлетят другаде. Така винаги имаше работа, а те се радваха на дълъг и здравословен живот.
Спусна се с лекота по каменистата пътека надолу. Беше стройна, гъвкава, с черни като нощта очи. Мускулите на тялото й потрепваха леко от напрежение. Чуваше равномерното туптене на сърцето на дракона и този звук я зовеше. Скоро щяха да се срещнат лично.
- Няма да те убия. – щяха да бъдат първите й думи.
Над нея се снижи гарван. В краката й падна съобщение. Не беше любовно писмо, а нареждане от властната й майка.
- „Скъпа моя, надявам се, да не го нараниш. Беше крал, но брат му се опита да го унищожи. Затова го превърнах в дракон. Едва ли някога ще бъде човек. Ако можеш помогни му. ” – съобщението беше от баба Яга. Гарванът изграчи за поздрав и побърза да отлети. Не искаше неприятности от дъщерята на своята Господарка. И двете бяха с лют нрав.
Да, могъщата вещица пак я контролираше.
- Добре, де..добре. Остави ме на мира. – изсумтя раздразнена в отговор.
Пътят вече й се струваше безкраен и монотонен. Намесата на майка й я накара да промени плановете си. Не обичаше хората от знатно потекло. Когато пристигна пред пещерата влезе и събуди грубо с ритник чудовището. Знаеше, че така рискува да бъде изядена , но пък той не беше истински дракон. Нямаше време за любезности.
Хищникът изрева ядосан. Използвайки зейналата му паст тя хвърли в нея лекарството си. Малко шишенце с отвратителна течност. Най- подходящото питие за благородник. Подсмихна се презрително. След минута хищникът започна да се смалява, преобразява и пред нея се появи млад мъж в пищни кралски дрехи.
- Извинете Господарю, но майка ми ме предупреди за вас. Развалих частично магията. Къде желаете да ви отведа? – тя се поклони ниско колкото й позволяваше достойнството. Мразеше владетелите, но те й осигуряваха пари, а парите свобода.
- У дома. – заповяда той. Личеше си, че още не е на себе си.
Трябваше да изчакат падането на нощта. През деня едва ли щяха да ги посрещнат с цветя и почести на парадния вход на двореца. Кралството имаше владетел, а истинският трябваше да бъде убит в тялото на дракон. Тя неволно докосна дисагите, където криеше кeсията си. Определено се забърка в голяма каша.
От тук до смъртоносното отмъщение на краля-дракон всичко протече гладко като в
сън.
Беше пълен мрак. Тя изчакваше знак от двореца скрита в сенките близката гора. Владетелят й беше обещал щедро възнаграждение след като приключи с предателите. От високата кула летяха тела, чуваше се драконов рев и писъци за пощада. Долавяше уханието на кръв във въздуха и бясното туптене на сърцето му. Луната заблестя в червен воал. Нощта притихна. Вятърът се притаи в очакване. Над нея изграчи гарванът на майка й. Тя се усмихна доволна. Вирна гордо брадичка и тръгна с уверена походка към двореца. Веднъж беше идвала тук, но сега повода беше друг. Кралят-дракон си връщаше властта. Вървеше напред без да се оглежда. Ловко избягваше мъртвите тела, а кръвта по мраморния под й напомни на жестоко разкъсани рози.
- Това е за теб, магьоснице. И да предадеш моите почитания на майка си. Благодарение на нея никой не ще оспори моята власт. Кой ще се бие с дракона в мен?! - заяви самоуверено кралят . Изглеждаше изморен, с обгорели дрехи, но горд и властен. Проследявайки погледа му тя видя един златен поднос покрит с блестящи накити. Вместо да ги натъпче в дисагите си както би постъпила всяка платена убийца тя направи друго. Тръгна си само едно старо огледало.
- Умна си. Взе най-обикновеното, но най-ценното. Това е вълшебното огледало на бъдещето. – извика след нея владетелят.
- Ще те чакам, магьоснице. Един ден ще се върнеш и ще бъдеш моя съпруга. Двамата ще бъдем безкрайно богати и непобедими.
Дъщерята на баба Яга се обърна и го изгледа. За миг той видя как тя след години ще се превърне в пълно копие на майка си. Една гърбава, съсухрена вещица с крив нос и злобен поглед. Нямаше да остане следа от сегашната й хубост. Владетелят искрено съжали за обещанието си.
А младата магьосница се подсмихна презрително и се поклони за сбогом. Колко глупави бяха владетелите! Вярваха само на очите си и обичаха само парите си.
Deutschland Deutschland unter alles !
Суета everywhere !
Сърдечни поздрави и на теб!
Чудесна си, Кате, всичко оплиташ така изкусно - красиво, приказно, поучително, всичко така точно, въздействащо онагледяваш - просто вълшебство!
Поздравления!
Благодаря ти не само за високата оценка, но и за интересният ти коментар.
Поздрави!:)
Добре казано!